Провокиран от скорошни събития, прекарвам неделята си в мисли за огромния недостиг на Истина, от който страда обществото ни. Тя е слонът, който стои в стаята, но никой не иска да забележи – източникът на всичките ни страдания. И въпреки това, ние удобно поглеждаме настрани. Предпочитаме красивата илюзия пред лекарството. Измамата – пред реалността. Дори, когато ни избожда очите.
Учат ни от малки да търсим равновесието в живота. Израстваме с идеята, че ако съберем двете крайности ще постигнем Истината. Равновесието отключва тайните на Вселената. На тази Вселена, която е обозрима в човешкото ни измерение. Една сръбска поговорка казва: „Бъди смирен, защото си направен от пръст. Бъди благороден, защото си направен от звезди. Бъди себе си, защото ще пропуснеш истината.“ Къде е тънката граница между Равновесието, Вселената и Истината? Кога точно разбираме, че сме постигнали знанието за себе си? И въобще, дали това е възможно?
Равновесието касае нашето тяло, ум, емоции. Вселената, сама по себе си, е недостижима за нас… Истината, също. Но, има една основна пречка в тълкуването за Истината – колкото хора има на планетата, толкова мнения за нея има. Знаем точно, че сме свободни или не. Знаем точно, че сме на правилното място, в точното време, поне се самозалъгваме…, но как да твърдим, че Истината ни е позната, че сме я намерили, че тя е точно това, в което сме убедени? Истината очевидно е непостижима. Тогава защо се стремим към нея? Непрестанно…
Крум Златков
„Ще успеем да надминем силата на човешкия мозък още преди 2030 г.“
zooybmks
0 Comments
Леонард Георгиев
Езикът – нашият корен и наследство Представете си една Врата. Стоите пред нея. Тя е огромна, масивна, красиво инкрустирана със знаците на глаголицата. Плахо пристъпвате и посягате да я отворите. Имате усещането, че ще са ви нужни доста усилия. Напрягате силата, която притежавате, хващате дръжката и я натискате, очаквайки вълна от тежест и съпротива… […]
zooybmks
0 Comments
Леонард Георгиев
„Неудобната“ истина Провокиран от скорошни събития, прекарвам неделята си в мисли за огромния недостиг на Истина, от който страда обществото ни. Тя е слонът, който стои в стаята, но никой не иска да забележи – източникът на всичките ни страдания. И въпреки това, ние удобно поглеждаме настрани. Предпочитаме красивата илюзия пред лекарството. Измамата – […]
zooybmks
0 Comments
Сещам се за началото на българския филм „Вездесъщият“: „Човек трябва да знае точно толкова, колкото може да понесе. Дори само една истина вповече може да те убие.“ Така е, Истината не понася егото и е трудна за преглъщане. Изисква чувство за доблест и най-вече – желание да поправиш счупените парчета в живота си. Ние не можем да контролираме обстоятелствата, но можем да решим КАК да реагираме – това е силата на избора. Изборът ни свързва с Истината. Ето защо, отговорността, която води след себе си изборът е основата, в която можем да дефинираме нашата истина. Не можем да избягаме от нея, не можем да обвиним някой друг или нещо друго за нея, не можем да търсим оправдание.
Мисля си, че поради тази причина на човека не му е дадено да разбере през целия си съзнателен живот същността на „себе си“. Дори, когато се погледнем в огледалото, не искаме да видим Истината, а изкривения образ на маската ни, защото, както казва Юнг – „Който отива към себе си, рискува да се конфронтира със себе си.“ А ние инстинктивно бягаме от болката и страданието. Избираме лесния път, вместо правилния. Прехвърляме вината за собственото ни страдание върху друг. И това руши всеки аспект от живота ни, тухла по тухла, докато накрая не остане една красива фасада без никакво съдържание.
„Неудобната“ истина е откровението и искреността. Същността й е нещо неделимо от настоящето. От древността философи, мислители, писатели, поети, държавници търсят познанието за тази Истина. Изказвайки своите мисли и становища, те влияят на човешката реалност. Но времето преминава през своите етапи и когато ние, хората на 21 век, се вгледаме в това безмерно познание, не откриваме себе си. Новата реалност обезличава голяма част от всичко преди нас. Поради тази причина Истината е свързана с настоящето. Нашата преценка, нашата вяра за нея се формира от реалността ни. Всяко ново предизвикателство е посвещение, всяко преодоляване на неудобство, неуспех, обезсърчаване ни показва от какво сме направени. Човешката воля е част от нашата истина и това ни прави по-добри същества. Тя ни помага да определим посоката на изборите ни. Тя открива пред погледа ни целите, към които се стремим. Тя ни показва как да приемем пътя, който искаме и тръгването по него. И то с убеждението, че искаме Доброто. Осмислянето на всичко това доближава нашата истина с другата истина и по този начин се появява силен поток от обща енергия, общи стремежи, общи желания, сега, в нашето настояще. Вярата в Доброто е смисълът в обединението на Истината във всяко кътче от планетата ни, във всяка мисъл на милиардното човечество. Защото Доброто така или иначе е повече от Злото. Човек по принуда трябва да свикне с несигурността, заплахите, страховете, с мащаба на задаваните въпроси и предлаганите отговори, но не се примирява. Готов е във всеки момент да се противопостави и да отстоява себе си. Това е част от неговата сила, от истината в определянето му. Поривът на мисълта се устремява напред и без да се замисляме понякога действаме импулсивно с вярата, че няма да се изгубим, че няма да пропуснем Доброто, а дори да го пропуснем, ще имаме шанса да се върнем обратно и да погледнем Истината.
Как я познаваме, когато си мислим, че сме стигнали до нея? Как разбираме? Променя ли се действителността?
Живеейки във време на сложни човешки взаимоотношения, пандемия, условия на нова война, Истината все повече се отдалечава и ни изоставя. Чувството за обърканост, безизходица, страх пораждат в душите ни отдалеченост и безверие. Вътрешната ни борба се пренесе извън нас, и се впусна в битка с всичко, за всичко. От личното ни объркване се оказахме замесени и в социалното и в политическото объркване. Изведнъж някой друг започна да ни втълпява коя е Истината и защо точно това е тя. Стигна се дотам, че съмнението взе превес и Равновесието се отдалечава стремглаво, загубваме основата и Истината избледнява.
И какво ни остава? Справедливостта, защото тя е част от Истината. Тя е издигане над нашите възгледи. Поглеждане над ограниченията ни. Тя е провокация за човечността ни. Успеем ли да достигнем това осъзнаване чрез нея, ще видим Истината, ще я върнем и ще я отстояваме.